Johan og Marianne har vært lykkelig gift i ti år.
Han er dosent og hun er advokat med familierett som spesialområde.
De lever et godt og behagelig liv sammen.
En dag inviterer de vennene Peter og Katarina på middag.
En skremmende krangel bryter ut mellom gjestene.
De er bundet til hverandre med sjelelige og materielle bånd-
-og river seg til blods i sine forsøk på å skilles.
Johan og Marianne prøver lojalt og uerfarent å megle mellom motstanderne.
Noen uker senere oppdager Marianne at hun er gravid.
Johan tar imot beskjeden vennlig, men uten entusiasme.
Etter mye om og men bestemmer de seg for å ta abort.
De prøver å bagatellisere saken,-
-men Marianne blir grepet av store og uventede samvittighetskvaler.
KUNSTEN Å FEIE UNDER TEPPET
-God morgen! -God morgen!
-Har du sovet godt? -Som en stein. Og du?
For all del. Jeg våknet klokken fem og fikk ikke sove igjen.
Jeg lå og irriterte meg, men for en gangs skyld er du uskyldig.
Det er den forbaskede søndagsmiddagen med foreldrene.
Vi spiser alltid søndagsmiddag hos dine eller mine foreldre.
-Jeg vil ringe og avlyse det. -Hva tror du din mor sier da?
Hun får si hva hun vil. Jeg vil ha en fin dag sammen med familien.
-Hvis du kan gjennomføre det, så... -Ja.
-Jeg blir sintere og sintere. -Skal du ha dagene dine snart?
Det kan vel hende, men det trenger vel ikke være den eneste grunnen.
Hele livet vårt følger et skjema. I hver rute står det hva vi skal gjøre.
-Ferien vår, da? -Da følger vi skjemaet enda mer.
-Skal du ikke vekke jentene? -Nei.
Karin har fri, og Eva hadde vondt i halsen i går.
Hun må bli med på søndagsmiddagen, ellers blir det sånt liv.
Du skulle jo ringe og avlyse. Jeg vil ikke rote meg inn i bortforklaringer.
-Skal du ikke ringe moren din? -Skulle ikke du gjøre det?
Ring, du. Jeg skal holde deg i hånden og være moralsk støtte.
Ja vel, så ringer jeg. Men kjenn som hjertet banker i brystet mitt!
Den store revolusjonens første spede skudd!
-Svarer hun ikke? Så deilig. -Hallo?
Frøken Alm? Ja, er mor hjemme? Kan jeg få snakke med henne?
Hvordan går det med kneet ditt? Jaså, er det ikke blitt bedre.
Jaså, er det dårligere. Så trist å høre. Hva sa legen?
Har han ingen forståelse, nei. Slik er det nå for tiden.
Hallo, mor? Hvordan har du det? Så fint.
Har far gått allerede? Å, ja, han skulle ut på landet.
Tør du å slippe ham av sted alene?
Jaså, har han Erik med seg. Så fint.
Jo, mor. Det er noe jeg kjedelig nok må snakke med deg om...
Akkurat. Hvordan kunne du gjette det?
Hva grunnen er? Jeg vil bare være sammen med familien en hel søndag.
Nei, vi skal ikke reise bort.
Nei, vi vil bare ikke komme på middag.
Jeg tror ikke det dugg på at far har gledet seg til denne middagen.
Det skal være en fornøyelse og ingen forpliktelse, mor.
Ja, jeg forstår. Jeg forstår.
Det har du faktisk ikke fortalt om.
Måtelig begeistret, om jeg skal være ærlig.
Nei, glem alt sammen. Nå kommer vi som avtalt.
Ja, det går så fint, så. Ja, det passer utmerket. Vi gleder oss.
Ja da. Ha det, mor. Ha det.
-Revolusjonen ble kvalt ved fødselen. -Tante Elsa kommer til byen.
Hun hadde gledet seg til å treffe oss.
Og fru Danielsson skal lage middag, og far hadde gledet seg sånn...
Jeg syns du var modig. Vi gir avbud en annen gang. Ikke vær lei deg.
-Kommer du hjem til middag? -Det er bedre om vi ses på teateret.
-Liker du ikke å komme hjem mer? -Så komplisert alt er i dag!
Jeg skulle så gjerne ligget i sengen en hel uke og bare holdt om deg.
-Da kunne vi grått begge to. -Vi har ikke valgt den typen liv.
-Kanskje mødrene har valgt for oss. -Du har morsforfølgelsesmani.
-Ville du at livet skulle bli slik? -Ja.
Tenk om vi begynte å bedra hverandre... Hva ville du gjort da?
Drept deg, selvsagt.
-Av og til skulle jeg ønske... -Hva da?
Ingenting...
Vent litt, så blir jeg med deg. Så kan vi dra hjem fra teateret sammen.
-Jentene, da? -Jeg ber frøken Andersson lage mat.
-Vent, så skal jeg vekke jentene. -Jeg har det travelt.
Så hyggelig å kjøre med deg om morgenen. Det bør vi gjøre oftere.
-Ble du i dårlig humør? -Jeg misliker improvisasjoner.
Jeg er helt uenig. Av og til vil jeg gjerne ta dagen som den kommer.
Spise når jeg er sulten, sove når jeg er søvnig, elske når jeg er forelsket.
Kanskje til og med jobbe når jeg har lyst.
Av og til får jeg en ubendig lyst til å bare flyte...kanskje synke.
-Hvem har ikke den lysten? -Du.
Nei, jeg kjenner deg. Du er altfor veltilpasset til å få slike ideer.
-Du elsker ro og orden. -Det gjør du også.
-Jeg vet ikke. Gjør jeg det? -Du er en pedant.
Du hater åndelig og kroppslig uorden. Så det, så.
Jeg er ikke like sikker som deg...på at jeg vet hvem jeg egentlig er.
Mens jeg husker det: Kan du være så snill å betale parkeringsbøtene dine?
Det skal bli!
Vi ses på teateret!
Hallo? Ja, det er meg. Hei, mor. Jeg hørte ikke at det var deg.
Jeg har det helt fint. Og du? Er du bekymret? Hva mener du?
Har Mariannes mor ringt? Er hun også bekymret? Herregud.
Nei, vi har det utmerket sammen.
Vi er sterke, friske og positive og fullstendig ubesindig lykkelige.
Det har ikke skjedd noe. Ikke bekymre deg, mor.
Intuisjonen din har ført deg på villspor. Vi har det utmerket sammen.
Hils Mariannes mor og si at hun ikke skal snakke katastrofer i telefonen.
Men, mor, jeg har det litt travelt nå.
Ja, vi stikker innom på fredag ettermiddag som avtalt. Hils far.
Fanken.
-Hei! Forstyrrer jeg? -Ja.
Hva driver du med? Det går merkelige rykter om hva du foretar deg.
-Hva gjør du? Det ser mystisk ut. -Skulle ikke du vært i Lund?
Jo, men studentene demonstrerer for et eller annet godt formål.
Forelesningene ble avlyst. Hva skal dette bli?
Se etter, så skal du få se. Ta pennen.
Når jeg slokker lyset, ser du et sterkt lysende urørlig punkt foran deg.
Det skal du prøve å treffe med pennen. Treffer du ikke, så tegn deg fram.
Tv-kameraet registrerer alle dine anstrengelser. Jeg har infralys her.
Jeg følger med på en monitor utenfor.
Nå slokker jeg lyset.
Vær så god. Sett i gang, da.
Æsj!
-Erter du meg? -Nei, nei. Bare fortsett nå.
-Den beveger seg jo. -Nei, den står helt stille.
Nei! Slå på lyset.
-Så sint du ble. -Ja, det var jo ubehagelig.
Nettopp. Man blir litt nervøs til slutt.
Se, her har du virret rundt stadig mer irritert.
-Hva lærer vi av dette? -Vi får se. Dette er bare begynnelsen.
-Jeg skulle så gjerne ha en sigarett. -Ja visst.
Jeg sluttet å røyke for seks dager siden. Det er fælt.
-Har du abstinenser? -Stefan er borte, vennene skyr meg.
-Jeg skal prøve å holde ut litt til. -Ta en sigarett.
Broméus glemte pakken da han var innom og spionerte i går.
Sånn ja!
Å, så deilig det var! Gud, så godt det var.
-Nå føles det bra. -Etterpå får du dårlig samvittighet.
Man må passe på nytelsene nå for tiden, i hvert fall de billige.
Nå?
Ja visst. Jo...
Jeg satt hele ettermiddagen i går og leste diktsamlingen din svært nøye.
-Jeg forsto ingenting. -Var det så rart?
-Tvert imot. -Var det ikke rart?
Jeg tar kanskje feil.
-Har Marianne lest diktene dine? -Hun er ikke interessert i poesi.
-Hun bør være interessert i deg. -Det er hun, men ikke på den måten.
-Nei vel. -Vi har vært venner siden studietiden.
Av deg kan jeg få en objektiv vurdering før jeg oppsøker et forlag.
-Ikke bry deg om det. -Er det så dårlig?
Nei... Det er ikke det at det er dårlig, Johan.
-Bare det var så vel. -Mener du at det er likegyldig?
Du mener at det er blekt, pyntelig og meningsløst.
Du mener at det er litt privat syting, litt sjelelig onani.
Flere i vår gruppe trodde det skulle bli noe spesielt av deg.
Vi syntes du var fenomenal. Du gjorde raskere framskritt enn oss.
-Vi beundret deg og var misunnelige. -Hva har det med diktene å gjøre?
-Ingenting. Jeg bare kom på det. -Var lesingen påvirket av abstinens?
-Det er mulig. -Jeg vil vise diktene til flere.
Selvfølgelig.
Jeg sender dem til flere forlag, så det blir dokumentert hvor fæle de er.
-Du ble visst såret. -Det er fanken ikke rart!
-Unnskyld, da. -Det fins en som liker diktene.
-Hvem er det? -Nå ble du vel nysgjerrig?
Lille Johan...
Ikke bry deg om det jeg har sagt. Det er bare nikotinplager.
Ha det, lille venn. Jeg leverer manuset i porten. Hils Marianne.
Husk at jeg liker deg, i alt slags vær. Ha det.
Vi ses der litt over halv ett. Ha det.
Beklager at du måtte vente, fru Jacobi.
Første gang prøver vi å finne ut hva problemet er, så løser vi det.
Jeg vil skilles.
-Hvor lenge har dere vært gift? -I over 20 år.
-Har du jobbet utenfor hjemmet? -Nei, jeg har vært hjemmeværende.
Hvorfor vil du skilles?
Det fins ikke kjærlighet i ekteskapet.
-Er det begrunnelsen? -Ja.
Dere har vært gift lenge. Har det alltid vært slik?
Ja.
Og nå som barna har forlatt hjemmet, vil du også bryte opp?
Mannen min er svært omsorgsfull, snill og ordentlig.
Jeg har ingenting å klage på. Han var en utmerket far, vi har aldri kranglet.
Vi har en fin bolig og et hyggelig gammelt sommerhus som han har arvet.
Begge er interessert i musikk. Vi er med i en kammermusikkforening.
-Det høres jo riktig fint ut. -Ja.
Men det fins ikke kjærlighet i ekteskapet. Det har aldri gjort det.
Unnskyld at jeg spør, men har du muligens funnet en annen mann?
-Nei, det har jeg ikke. -Og mannen din?
-Han har aldri bedratt meg. -Blir det ikke ganske ensomt?
Jo, det tror jeg nok.
Jeg tar heller den ensomheten enn å leve i et kjærlighetsløst ekteskap.
Har du fortalt din mann at du vil skilles?
Ja, allerede for 15 år siden sa jeg at jeg ville skilles-
-siden ekteskapet var kjærlighetsløst.
Han ba meg bare vente til barna var blitt voksne.
Nå er alle tre voksne, så jeg kan ta ut skilsmissen min.
Hva sier han, da?
Han har spurt meg hundre ganger hva som er galt med ekteskapet vårt.
Jeg har sagt at det er umulig å leve i et forhold uten kjærlighet.
Han spør hva denne kjærligheten skal bestå i.
Det vet jeg jo ikke siden en ikke kan beskrive noe som ikke fins.
Hvordan har forholdet til barna artet seg følelsesmessig?
Jeg har aldri elsket mine barn. Det vet jeg nå.
Før trodde jeg det, men nå vet jeg at jeg aldri har elsket dem.
Men jeg har vært en ganske god mor likevel. Jeg har gjort mitt beste-
-selv om jeg ikke har følt noe for dem.
Jeg tror at jeg vet hva du tenker nå.
"Fru Jacobi er en humørløs og bortskjemt kvinne."
"Hun har alt, men bråker om noe så diffust som kjærlighet."
"Det fins jo annet. Vennskap, kameratskap, trivsel og trygghet."
Ja, jeg tenkte kanskje noe i den retningen.
Jeg skal fortelle deg en ting.
Min forestilling om meg selv stemmer ikke med virkeligheten.
Unnskyld at jeg spør... Et personlig spørsmål.
Er det ikke slik at kjærlighet...?
-Hva ville du spørre om? -Jeg vet ikke. Unnskyld.
Jo, jeg innbiller meg at jeg har mulighet til kjærlighet...
...men alt ligger innelukket i et låst rom.
Det triste er at det livet jeg har levd har kapslet inn mulighetene.
Jeg må gjøre noe med det. Mitt første steg blir å skilles.
Jeg tror min mann og jeg hindrer hverandre på en dødelig måte.
Det høres skremmende ut.
Ja, det er skremmende. Det er nemlig noe svært eiendommelig som skjer.
Sansene mine, jeg mener syn, hørsel og følelse begynner å svikte meg.
Jeg kan si at bordet er et bord, jeg kan se deg og jeg kan ta på det.
Men opplevelsen av det er tørr. Smal.
Forstår du hva jeg mener?
-Jeg tror jeg forstår det. -Det er det samme med alt.
Musikk, dufter, menneskers ansikter, stemmer...
Alt blir fattigere.
Gråere. Uten verdighet.
Jeg har tatt med mange reisebrosjyrer.
Vi har ordnet det slik at vi kan få ferie samtidig.
-Sommerhuset, da? -Der kan vi være vår og høst.
-Hvor skal vi dra, da? -Vi har aldri vært i Firenze.
Eller Svartehavet eller Afrika. Det er veldig billige turer dit.
-Tenk om vi kan reise til Japan! -Hvorfor denne plutselige reiselysten?
-Ville det ikke vært gøy å stikke av? -Jeg vet ikke.
-Da går vel alt i vasken, da. -Ble du lei deg?
Når du er i dårlig humør, kommer du av og til med rare anklager.
Du sier at jeg ikke bryr meg om ekteskapet vårt. Nå ville jeg det.
-Det var omtenksomt. -Hvorfor er du så ironisk?
Jeg tror ikke jeg har lyst til å reise verden rundt midt på varme sommeren.
-Da blir vel alt som vanlig, da. -Marianne...
Kan det være så lumskt at livet plutselig går galt? Nesten umerkelig?
-Mener du oss? -Handler det om å gjøre feil valg?
Eller et spor en følger uten å ville det, og så ligger en på dyngen?
-Har det skjedd noe? -Absolutt ingenting. Det er sant.
-Vi er vel ærlige mot hverandre? -Jeg tror det.
Man må si alt, uansett hvor pinlig det er.
Hvor mye er klokken din? Min stopper hele tiden.
Hva sa vi? Oppriktighet, ja. Jeg tror at du mener på det erotiske planet.
Det er for slitsomt å alltid leve så nær hverandre.
Ja, det er det store spørsmålet.
Jeg bryr meg veldig mye om deg, Johan.
Jeg er redd for å miste deg. Jeg vet jeg ikke sier de snille ordene ofte,-
-og at det er viktig for deg. Jeg skal prøve å forbedre meg.
Du er snill. Jeg bryr meg veldig, veldig mye om deg.
Jeg skal prøve å huske dette, men uansett må jeg gå nå.
-Jeg skal kjøpe bukser til Karin. -Hun fikk et par i forrige uke.
-Det var Eva. -Kan de ikke arve hverandres?
Det er ikke slik nå for tiden, lille elskling.
Vær så god, det går fint å flytte over her.
Det skal bli godt med noe å spise og drikke!
En skarve pølse når en skal se på lbsen kan knekke en okse.
-Jeg syntes Nora var bra. -Ja, men stykket er ganske støvete.
Det har skjedd ting det siste århundret, men ikke det lbsen håpet.
Kvinnesaken er utdebattert. Nå kan de gjøre som de vil, men de gidder ikke.
Det er patetisk med kvinnesakskvinner som vil blåse liv i sine medsøstre.
En trist, håpløs masse som har hjernevasket seg selv siden fødselen.
-Det er bare begynnelsen. Bare vent. -Jeg vil ikke se noe.
I administrasjonen sitter to middelaldrende kvinner som alltid sier-
-"frøken Schultz" og "fru Palm". De baksnakker hverandre hele tiden.
Tenk deg et kvinnelig symfoniorkester! 110 kvinner med menstruasjonsproblemer-
-som prøver å spille "Den tyvaktige skjære".
-Det er godt ingen hører deg. -Kvinner er gale.
Tenk deg et alkoholisert kadaver av en mann, klar for innlevering.
Rundt svinet svever flere flotte kvinner som store, hvite fugler.
Han mishandler og ydmyker dem,-
-men likevel er det tindrende øyne, røde kinn og martyrminer.
En idiotisk kvinnesaksforkjemper, en progressiv biskop, påsto-
-at kvinner har levd i undertrykkelse så lenge at de aksepterer fornedringen.
Kvinnene stjal den beste rollen, martyrrollen.
Hvorfor slippe den når den er fullendt og de har oppnådd det de har ønsket?
Menns kollektive dårlige samvittighet gir dem utrolige fordeler.
-Vil du ha et teppe? -Ja takk, det er ganske kaldt.
Hva har kvinnene i Riksdagen og regjeringen å gjøre?
De mister sin behagelige opposisjons- stilling og sine kjæreste laster:
Å oppdra barn, bli forsørget og undertrykket.
En gang sa en kvinne: "Har ikke kvinner en særlig begavelse for ømhet?"
Jeg lo ikke, men skulle gjerne ha spurt:
Har dere ikke også en særlig begavelse for råhet, vulgaritet og hensynsløshet?
Jeg mener ikke et ord av det jeg sier!
Husker du den gangen vi fikk husarrest da vi gikk i første mai-tog?
Du beskyldte meg for å forsømme hjemmet.
Det var vel det året vi hadde asiaten?
Den gangen trodde vi i hvert fall på menneskehetens framtid.
Og så hadde vi den store gleden å terge foreldrene våre.
-Du var veldig sint på den tiden. -Aller sintest var faren din.
-Du var enormt attraktiv som sosialist. -Er jeg ikke det nå mer?
Jo visst! Men lever man lenge sammen, mister en vel lysten litt.
Det har vi vel ikke. Vi har bare for mye å gjøre og vi er for slitne.
-Det var ingen bebreidelse. -Men vi liker hverandre på alle måter.
Ikke på den måten. Ikke særlig godt, i hvert fall.
Samlivet vårt er blitt fullt av utflukter og forbud.
Jeg kan ikke hjelpe for at jeg ikke synes det er like morsomt som før.
-Du får ikke bebreide meg. -Ikke bli så opprørt.
Vi har det bra. Ikke like lidenskapelig som før,-
-men det fins andre som har det verre.
Det fins annet i livet enn sex. Er du misfornøyd, så ta en elskerinne-
-som har mer fantasi og er mer opphissende.
-Jeg gjør så godt jeg kan. -Ja, det er nettopp det.
Nå har du den minen og det tonefallet. Klem ut av deg hva det er!
-Du blir sint når vi prater om det. -Nei, nå hører jeg.
Jeg lurer på hvorfor vi gjør dette til et problem? Sex er grunnleggende.
Det var aldri meningen at det skulle bli et stort problem.
-Jeg tror det er din mors skyld... -Det er så overflatisk.
-Ikke bli så sur. Jeg er jo snill. -Men du syns at det er min skyld.
Du sa at du gjør så godt du kan. Hører du ikke hvor fantastisk det lyder?
-Tror du at jeg sitter her og lyver? -Nei, for faen!
-Kan vi ikke slutte nå og legge oss? -Typisk deg!
Du setter i gang en stor utredning. Jeg blir sint, og da vil du legge deg!
Du lider av et ødeleggende ambisjonsnivå.
Vi pleier å spøke eller krangle om det.
Kan ikke det arme sexlivet vårt få permisjon fra dine ambisjoner?
Du kjefter for at jeg ikke anstrenger meg og så for at jeg gjør det.
-Nå har jeg gjort det helt store... -Ja, virkelig.
Kan du ikke være litt snill? Det ville hjulpet mer.
-Det var dumt å røre i dette. -En kan snakke for mye om det også.
En bør snakke om alt og ikke holde noe hemmelig,-
-men i denne saken er nok det feil.
Det fins noe som må leve sitt eget liv beskyttet for innsyn.
Det er jeg overbevist om. Vi sårer og gjør hverandre lei seg helt unødvendig.
Så sitter piggene fremdeles når vi havner i sengen.
Det er søren meg som å ligge på en spikermatte.
-Hva ler du av? -Spikermatten.
-Skal vi ikke legge oss nå? -Vær enig i at du har vært dum.
Unnskyld.
-Gir jeg deg for lite ømhet? -Ømhet tar tid.
-Så du får for lite ømhet? -Vi får for lite. Vi gir for lite.
Derfor kan vi vel reise bort på ferie i sommer.
Ømhet bør ikke bare være en feriesak.
-Du er snill, men du er en idiot. -Flaks at jeg er gift med deg, da.
Du har dine store øyeblikk, men iblant er det veldig middelmådig.
l vår alder krasjer 10 000 hjerne- celler daglig som aldri blir erstattet.
Hos deg må det minst være en million, så dum som du er.
Du er veldig søt, men du er veldig kranglevoren.
-Ja... Jeg sover nesten allerede. -Jeg skal se til barna.
Jeg sover nesten allerede, så ikke vær redd.
-Skal du ikke stille klokken? -Jeg holder faktisk på nå.
Hvis du vil, kan du få ligge med meg nå.
Takk for tilbudet, men jeg er faktisk veldig trøtt.
God natt.
Dere har sett andre episode av "Scener fra et ekteskap".
Den heter "Kunsten å feie under teppet."
Mens dere ser på vakre Fårö, skal jeg fortelle hvem som har gjort hva.
Liv Ullmann, Erland Josephson og Gunnel Lindblom har spilt rollene.
Sven Nykvist har fotografert. Lasse Karlsson har vært assistenten hans.
Klær: Inger Pehrsson. Rekvisita: Gunnilla Hagberg. Masker: Cecilia Drott
Lyd og miksing: Owe Svensson. Assistent: Arne Carlsson.
Klipping: Siv Lundgren. Script: Ulla Stattin.
Øvrige medhjelpere: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, Lars Hagberg-
-Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson og Siri Werkelin.
Produksjonsleder: Lars-Ove Carlberg. Laboratoriet heter Filmteknik,-
-der har Nils Melander gjort lyssettingen på Eastman Color.
Det hele er produsert av Cinematograph på Fårö i 1973.